Charles Talar și Loulling Systeme prezintă
un spectacol muzical după opera lui Victor Hugo:
Notre Dame de Paris
Traducerea: Kprice & Reef Subtitrari-noi Team
Această poveste se petrece
în frumosul Paris al Anului Domnului 1482.
E o poveste de dragoste și pasiune.
Noi, artiștii necunoscuți
într-ale gravurii și rimei,
vom încerca să o transpunem pentru veacurile ce-au să vină.
Și veni vremea catedralelor,
acum că lumea intră într-un nou mileniu.
Omul s-a înălțat până la stele
spre a-și ciopli povestea
în sticlă și piatră.
Cărămidă cu cărămidă, zi după zi,
veac după veac, de dragoste mânat,
își văzu turnurile înălțându-se,
de propriile mâini clădite.
Poeții și trubadurii
cântau cântece de dragoste
ce promiteau vremuri mai bune pentru întreaga omenire.
Și veni vremea catedralelor,
acum că lumea intră într-un nou mileniu.
Omul s-a înălțat până la stele
spre a-și ciopli povestea
în sticlă și piatră.
Și veni vremea catedralelor,
acum că lumea intră într-un nou mileniu.
Omul s-a înălțat până la stele
spre a-și ciopli povestea
în sticlă și piatră.
Și trecu și vremea catedralelor,
acum că hoarde de barbari
iau cu asalt porțile orașului.
Lăsați-i să intre pe păgâni și vandali...
Sfârșitul acestei lumi
este prezis pentru anul 2000.
Este prezis pentru anul 2000.
Suntem venetici.
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Suntem venetici.
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Suntem mai mulți de-o mie, bătând la porțile orașului.
În curând vom deveni zece, apoi o sută de mii.
Vom fi milioane ce-ți vom cere îndurare.
Adăpostește-ne...
Adăpostește-ne!
Suntem venetici.
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Suntem desculți la porțile orașului.
Iar orașul e pe insulă, în Insula Cetății...
Lumea se va schimba, se va omogeniza,
când mergem să jucăm pe insulă...!
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Suntem desculți...
Fără adăpost.
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Suntem venetici...
Fără de acte.
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Suntem venetici
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi.
Adăpostește-ne! Adăpostește-ne!
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Adăpostește-ne! Adăpostește-ne...
Domnule Phoebus de Chateauper, căpitan al arcașilor regelui,
îți poruncesc să-i alungi pe-acești nelegiuiți!
Trebuie să oprim prin orice mijloace hoarda de venetici
care tulbură liniștea cetățenilor din Paris.
Din ordinul tău, monsenior arhidiacon, în numele Domnului îi vom ucide
și-i alungăm dinaintea ta pe-acești mojici fără căpătâi.
De unde vii, frumoasă necunoscută?
Vlăstar al cerului sau al pământului?
Pasăre măiastră a paradisului,
ce cauți tu aici?
Nomadă sunt...
Nimeni nu știe de unde vin.
Nomadă sunt...
Sunt vlăstarul drumurilor...
Nomadă sunt...
Cine știe unde voi fi mâine?
Nomadă sunt...
Destinul în palmă mi-e scris.
Mama mi-a povestit despre Spania
de parc-ar fi fost patria ei.
Despre bandiții colinelor,
colinelor Andaluziei...
Colinelor Andaluziei...
Nu mai am nici tată, nici mamă.
Parisul e casa mea acum.
Dar când marea o visez,
cutreier departe de aici,
peste colinele Andaluziei.
Nomadă sunt...
Nimeni nu știe de unde vin.
Nomadă sunt...
Sunt vlăstarul drumurilor.
Nomadă sunt...
Cine știe unde voi fi mâine?
Nomadă sunt...
Destinul în palmă mi-e scris.
Mi-am petrecut toată copilăria desculță, pe dealurile din Provența.
Pentru țigani drumul e lung, drumul e lung...
Eu drumul mi-l voi urma,
dincolo de drumurile din Franța.
Voi umbla până la capătul lumii, până la capătul lumii...
Un râu andaluzian
e sângele meu,
ce-mi curge prin vene.
Cerul din Andaluzia
merită oare
să mă întorc sub el?
Nomadă sunt...
Nimeni nu știe de unde vin.
Nomadă sunt...
Sunt vlăstarul drumurilor...
Nomadă sunt...
Cine știe unde voi fi mâine?
Nomadă sunt...
Destinul în palmă mi-e scris.
În palmă mi-e scris...
Esmeralda, oare știi?
Nu mai ești o copilă.
Iar uneori te privesc
într-un alt mod.
N-aveai decât 8 ani
când mama ta a plecat,
de moarte luată,
pe meleagurile ei din Andaluzia.
Mi te-a încredințat mie
și cu gelozie,
ți-am vegheat viața
până-n ziua de azi.
Esmeralda, știi tu...?
Bărbații amăgesc.
Ai grijă când te plimbi pe câmpuri sau străzi.
Înțelegi ce-ți spun?
Vei descoperi iubirea...
Și nimic nu va mai fi cum era...
Ale mele 14 primăveri sunt pentru tine, colierul cu diamante e pentru mine.
Cuvintele și promisiunile de-ți sunt minciuni, nu le voi crede.
Inima-ți de fecioară e a mea, privirea-ți de turturea, pentru mine.
Nici stelele pe cer nu sclipesc precum diamantele cele.
Cel ce-mi râvnește inima e un frumos cavaler,
căruia necunoscut îi este regatul iubirii mele.
Dacă nu aș ști, aș vedea în privirea ta.
Cel ce-ți va câștiga iubirea va fi un norocos.
- Nu mai căuta iubirea... - E aici.
- A ta de-a pururea... - Aievea.
Ce fericită va fi ziua în care ne-om cununa.
Cu tot aurul ce zace negăsit, în patul pământului dosit,
cu el îți voi înveșmânta trupul pe care mi-l vei dărui.
Toate declarațiile de îndrăgostiți, toate cântecele pline de pasiune,
mai frumos ca orice trubadur tu mi le vei cânta.
- Nu mai căuta iubirea. - E aici.
- A ta de-a pururea. - Aievea.
Ce fericită va fi ziua în care ne-om cununa.
- Nu mai căuta iubirea. - E aici.
- A ta de-a pururea. - Aidoma.
Ce fericită va fi ziua în care ne-om cununa.
Ne-om cununa...
Sărbătoarea nebunilor!
Am să conduc chiar eu sărbătoarea nebunilor.
Noi știm să petrecem. Noi știm să ne distrăm.
Sărbătoarea nebunilor!
Luați-i pe cei mai sluți dintre trecătorii de pe stradă
să vină la paradă, în piața mare a orașului.
Și din mulțime, cel ce ne va fascina
cu hidoșenia sa, va primi coroana.
Va fi papa nebunilor!
El va purta coroana, chiar el o va purta.
Papa nebunilor!
Sărbătoarea...
Celor...
Nebuni!
Sărbătoarea nebunilor!
Dar cine e cel care se ascunde în spate?
N-o fi monstrul care va purta coroana?
Papa nebunilor!
El va purta coroana, chiar el o va purta.
Papa nebunilor!
El e clopotarul! E cel cu cocoașă!
Neîndoielnic cel mai hidos e Quasimodo.
Începe s-o privească pe furiș pe biata Esmeralda.
Cocoșat, șchiop și făr' de-un ochi. El va purta coroana!
Papa nebunilor!
El va purta coroana, chiar el o va purta.
Qua-si-mo-do!
El va purta coroana, chiar el o va purta.
Papa nebunilor!
El va purta coroana, chiar el o va purta.
Qua-si-mo-do!
Papa nebunilor!
Copilelor, n-o să vă mai bateți joc
când mă veți zări pe stradă, numindu-mă monstrul Quasimodo.
Ei m-au încoronat papa nebunilor...
Azi e Boboteaza.
Și doar pentru o zi dispun de puterea unui rege.
Mă vei iubi, Esmeralda?
Mă vei iubi?
Dar ție nu-ți pasă...
Esmeralda.
Cât de puțin îți pasă...
Că m-au încoronat...
Papa nebunilor.
Copile ce cântați satire,
spunând de Quasimodo că e cocoșat,
ce sentimente vă provoacă hidoșenia mea?
Urăsc femeia și bărbatul ce m-au adus pe lume
și m-au părăsit, lipsindu-mă de iubire.
Mă vei iubi tu, Esmeralda?
Mă vei iubi?
Dar ție nu-ți pasă...
Esmeralda!
Cât de puțin îți pasă,
că m-au încoronat
papa nebunilor.
Papa nebunilor.
Fii cu băgare de seamă la venetică; e țigancă, e vrăjitoare!
E o cățea, o mâță maidaneză, o fiară ce umblă după pradă.
E întruparea păcatului capital.
Ar trebui întemnițată spre-a ostoi depravarea
inimilor și sufletelor copiilor din Notre Dame.
Astă seară o vom hăitui pe străzi și o vom prinde.
O vom încuia în turn și o vom învăța
unica, adevărata religie a lui Iisus și a Sfintei Maria.
Cere-mi orice și îți voi da.
Orice-ai voi.
Absolut orice-ai vrea de la mine...
Voi face pentru tine, voi face pentru tine...!
Tu, cel ce m-ai adăpostit, m-ai adoptat și m-ai hrănit,
pe mine, cel rămas orfan...
Copilul abandonat de părinți ce s-au rușinat
că au adus pe-această lume... un cocoșat.
Tu m-ai văzut crescând, tu m-ai văzut zăcând,
tu, cel ce mi-ai luat apărarea în această lume rea,
mi-ai făcut din viață dar când m-ai numit clopotar.
M-ai învățat să grăiesc,
să scriu și să citesc,
și totuși, nu-ți pot intui
adevăratele intenții.
Îți aparțin cu toată ființa mea,
cu dragostea unui câine față de propriul stăpân.
Îți aparțin cu toată ființa mea,
cu dragostea unui câine față de propriul stăpân.
Porțile Parisului
sunt ferecate la lăsarea serii,
când freamătul nopții,
râsul din întuneric și dorințele nocturne subjugă.
Sunt nopți în care orice viciu poate fi ostoit
în dogoarea Parisului,
locul poftelor trupești.
Pe Pont au Change în seara asta un înger am întâlnit.
Ea mi-a zâmbit...
Și nevăzută s-a făcut.
Pe străzile Parisului
am urmărit-o și-am pierdut-o.
Am urmat-o în noapte,
printre râsete și pasiuni carnale.
În nopți în care orice viciu poate fi ostoit
în dogoarea Parisului,
locul poftelor trupești.
Porțile Parisului
sunt ferecate la lăsarea serii.
Când păcatele nopții,
râsul din întuneric și dorințele nocturne subjugă.
Eu sunt căpitanul.
Trebuie să asigur siguranța tuturor cetățenilor,
bărbați și femei deopotrivă.
Dă-mi voie să te conduc dincolo de porțile cetății,
unde își fac veacul nomazii, bărbați și femei laolaltă.
Vezi-ți de drum.
Ai făcut o greșeală, fără-ndoială.
Esmeralda, bunule domn, nu e-o distracție pentru soldați.
Mâine, la asfințit,
la sfârșitul zilei de mâine,
voi veni să te-ntâlnesc
în taverna din valea dragostei.
În taverna din valea dragostei.
Aici suntem cu toții frați.
La bucurie sau la necaz.
Aici nu vei găsi nici cerul, nici infernul.
Nici cerul, nici infernul.
Aici suntem viermi.
Viermi pe un pământ pervertit.
Vinul și sângele au aceeași culoare.
Aici, în gaura șoarecilor,
prostituatele dansează cu pungașii.
Aici, în gaura șoarecilor,
cerșetorii și bandiții dansează laolaltă.
Aici, în gaura șoarecilor,
toți merităm să fim spânzurați.
Aici, în gaura șoarecilor.
Aici, în gaura șoarecilor...
Suntem toți de-aceeași rasă, din seminția celor fără casă.
Aici nu vei găsi nici credință, nici nație.
Nici credință, nici nație.
Zdrențele ne sunt flamuri.
Culoarea pielii mele lângă a ta.
Țiganii și lepădăturile același cântec îl cântă.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor.
Suntem cu toții fugari.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor.
Hoții și ucigașii beau din aceeași cupă.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor.
Suntem cu toții nelegiuiți.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor.
Aici, în gaura șoarecilor...
Poet Gringoire!
Vei fi spânzurat
sub acuzația de-a fi intrat pe pământul nostru sfânt.
Aici, în gaura șoarecilor.
Ai intrat pe pământul nostru sfânt.
Ai intrat pe pământul nostru sfânt aici, în gaura șoarecilor.
Dacă nu cumva vreo femeie te acceptă ca soț,
fii cu băgare de seamă!
Poeții Franței sunt buni de spânzurat!
Poeții Franței...
Poeții Franței sunt buni de spânzurat!
Iar tu, frumoasa mea!
Prea scumpă Esmeralda!
Ai putea lua de soț un poet nevrednic?
Un poet nevrednic?
De-i neluat, îl voi lua eu.
Ți-l ofer ca soț, dar nu ca să-l iubești.
Vinul și sângele au aceeași culoare.
În gaura șoarecilor. În gaura șoarecilor.
Prostituatele dansează cu pungașii.
În gaura șoarecilor. În gaura șoarecilor.
Cerșetorii și bandiții dansează laolaltă.
Aici, în gaura șoarecilor. În gaura șoarecilor.
Suntem cu toții fugari.
Aici, în gaura șoarecilor. În gaura șoarecilor.
În gaura șoarecilor...!
Țiganii și lepădăturile același cântec îl cântă.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor!
Suntem cu toții fugari.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor.
Hoții și ucigașii beau din aceeași cupă.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor.
Toți suntem nelegiuiți.
Aici, în gaura șoarecilor. Aici, în gaura șoarecilor.
În gaura șoarecilor. În gaura șoarecilor...!
În gaura șoarecilor. În gaura șoarecilor.
Aici, în gaura șoarecilor...!
Să știu, s-ar putea?
Cu cine am onoarea de-a mă mărita?
Sunt poetul Gringoire, prințul străzilor din Paris.
E prințul străzilor din Paris.
Nu sunt un crai, dar de vei vrea,
vei fi nimfa, muza, doamna mea.
Tu, cel ce știi a scrie și-a citi,
tu, un poet, oare-ai ști
cine e Phoebus?
Pe Jupiter, cine din întreaga lume îndrăznește să poarte acest nume?
E cel pentru care inima mea bate.
De n-am uitat latina prea tare, cuvântul Phoebus înseamnă soare.
Phoebus înseamnă soare...?
E ca soarele de frumos.
O fi prinț? Vlăstar de rege?
Simt dragostea înfiripându-se înlăuntrul meu,
mai puternică decât mine.
E ca soarele de frumos.
O fi prinț? Vlăstar de rege?
Vlăstar de rege... așa cred.
E ca soarele de frumos.
E o haimana, e soldat.
Și când la piept mă ține strâns,
aș vrea să fug, dar nu pot.
E ca soarele de frumos.
E o haimana, e soldat.
Un soldat al regelui.
E ca soarele de frumos.
Minunea mea, iubitul meu,
în brațe mă va cuprinde
și-ntreaga viață mă va iubi.
E ca soarele de frumos.
Minunea mea, iubitul meu,
e ca soarele de frumos.
Frumos...
Ca soarele...
Mă împart...
Sunt un om sfâșiat.
Mă împart...
Între două fete pe care le iubesc. Între două fete ce mă iubesc.
Va trebui să-mi sfâșii inima în două?
Mă împart...
Sunt doi într-unul.
Mă împart...
Între două fete pe care le iubesc. Între două fete ce mă iubesc.
E vina mea că asta mi-e fericirea?
Una e pentru zi, cealaltă pentru noapte.
Una e pentru dragoste, cealaltă pentru o viață.
Una pentru eternitate, până la sfârșitul timpului.
Cealaltă pentru o vreme, poate chiar mai puțin.
Mă împart...
Sunt un om sfâșiat.
Mă împart...
Între două fete pe care le iubesc. Între două fete ce mă iubesc.
Dar nu-mi stă-n fire să fac rău.
Mă împart...
Sunt doi într-unul.
Mă împart...
Între două fete pe care le iubesc. Între două fete ce mă iubesc.
E vina mea că sunt un om normal?
Una pentru paradis, cealaltă pentru infern.
Una pentru deliciu, cealaltă pentru supliciu.
Una căreia să-i fac promisiuni
și una cu care să le încalc.
Mă împart...
Sunt un om sfâșiat.
Mă împart...
Între două fete pe care le iubesc. Între două fete ce mă iubesc.
Trebuie să-mi sfâșii inima în două?
Nu!
Mă împart...
Sunt doi într-unul.
Mă împart...
Între două fete pe care le iubesc. Între două fete ce mă iubesc.
E vina mea că asta mi-e fericirea?
Mă împart...
Sunt doi într-unul.
Mă împart...
Între două fete pe care le iubesc. Între două fete ce mă iubesc.
Trebuie să-mi sfâșii inima în două?
Mă împart...
Mă împart!
Cine e fata ce rușinos dansează în față la Notre Dame?
Este soția mea.
Mi-a fost dată de regele țiganilor.
Ai atins-o, slujitor al lui Satan?
N-aș fi îndrăznit.
Îți interzic.
Aș vrea să îți arăt
o inscripție gravată
pe o piatră
din galeria regilor.
Ce înseamnă cuvântul "anarkia"?
Ești posedat; cuvântul grec "anarkia" înseamnă "fatalitate".
Nu e cumva Quasimodo cel pe care îl târăsc după ei?
S-a lăsat arestat nebunul; numai Dumnezeu o ști de ce.
Cocoșat! Siluitor! Chior! Șchiop!
Blestematul de clopotar!
Rugați-vă pentru acest biet păcătos.
Îndură-te de el, Doamne.
Îndurați-vă de bietul Quasimodo,
care poartă pe umerii săi
povara întregii lumi
și nu vă cere decât un strop de apă.
Îndurați-vă de-un slujitor al Domnului.
Doar un strop de apă pentru Quasimodo...
Mi-e sete...!
Dați-mi un strop să beau!
Mi-e sete...!
Mi-e sete!
Dați-mi să beau ceva.
Frumoasă...
Pare un cuvânt inventat pentru ea.
Când dansează, dezvăluindu-și trupul,
ca o pasăre ce-și întinde aripile să zboare,
simt că mi se cască iadul sub picioare.
Privirile mi-au rătăcit pe sub rochia-i de țigancă.
Ce rost mai are să mă rog la Maica Domnului?
Cel ce va arunca primul cu piatra în ea,
acela nu-și mai merită viața.
Lucifer, mai lasă-mă doar o dată
să-i mângâi părul scumpei Esmeralda.
Frumoasă...
Diavolul s-a întrupat în ea,
de la Dumnezeul etern să-mi întoarcă privirea.
Cine-a răscolit în mine dorințele carnale
ca să nu mai pot privi spre cer?
Poartă în ea păcatul originar.
Dorința m-a transformat în criminal.
Ea...
Cea care părea o fată ușoară, necuviincioasă,
pare, dintr-o dată, că poartă crucea întregii omeniri.
Maica Domnului, te rog, lasă-mă măcar o dată,
să deschid poarta grădinii scumpei Esmeralda.
Frumoasă...
În ciuda ochilor negri ce farmecă,
ar mai putea fi fata încă fecioară?
Felul în care se mișcă promite minuni mereu
sub faldurile în culori de curcubeu.
Iubita mea, dă-mi voie să-ți fiu infidel o dată măcar
înainte de a te duce la altar.
Care bărbat și-ar întoarce privirile de la ea,
cu riscul de-a deveni statuie de sare?
Floare-de-crin, nu-ți merit încrederea.
Voi culege floarea dragostei scumpei Esmeralda.
Privirile mi-au rătăcit pe sub rochia-i de țigancă.
Ce rost mai are să mă rog la Maica Domnului?
Cel ce va arunca primul cu piatra în ea,
acela nu-și mai merită viața.
Lucifer, mai lasă-mă doar o dată
să-i mângâi părul scumpei Esmeralda.
Esmeralda...
Prietenii mei, garguiele, vor veghea asupra ta
și de neghiobi te vor apăra.
Oricând vei avea nevoie de adăpost,
nu trebuie decât să vii să-mi spui.
Notre Dame din Paris
e casa mea, cuibul meu,
orașul meu, viața mea,
aerul, acoperișul și patul meu.
E cântecul meu, strigătul meu,
rațiunea mea, nebunia mea,
pasiunea mea, țara mea,
închisoarea mea, patria mea.
Prietenii tăi, garguiele, sunt și prietenii mei.
Mă fac să mă veselesc atunci când mă plictisesc.
Tu semeni cu ei. De asta te îndrăgesc.
Chiar dacă mi-e teamă de tine când te zăresc.
În casa mea
e cât se poate de bine.
E cald când e iarnă
și răcoare pe timp de vară.
Ești mereu binevenită,
indiferent de anotimp.
De-ți va plăcea casa mea,
ar putea fi și casa ta.
Oricând vei avea nevoie de adăpost,
nu trebuie decât să vii să-mi spui.
- În casa mea... - În casa ta...
E cât se poate de bine.
E cald când e iarnă
și răcoare pe timp de vară.
- Ești mereu binevenită. - Sunt mereu binevenită.
Indiferent de anotimp.
- De-ți va plăcea casa mea... - De-mi va plăcea casa ta...
Ar putea fi și casa ta.
Ar putea fi și casa mea.
Bucură-te, Marie,
iartă-mi mie...
Că stau în picioare în fața ta.
Bucură-te, Marie,
eu nu știu să îngenunchez.
Bucură-te, Marie,
apără-mi mie
de nenorociri, de rău, de nebuni
ce domnesc pe-acest pământ.
Bucură-te, Marie,
peste tot sunt numai necunoscuți.
Bucură-te, Marie,
ascultă-mi ruga.
Strică zidurile dintre noi,
dintre oamenii ce-s cu toții frați.
Bucură-te, Marie,
zi și noapte veghează-mi mie.
Bucură-te, Marie,
apără-mi mie.
Ocrotește-mi iubirea și viața...
Bucură-te...
Marie...
Îmi simt viața abătându-se
către un tărâm necunoscut.
Văd mulțimea depărtându-se
când trec pe străzi.
Sunt un om dezgolit,
complet dezgolit.
Oceanul pasiunii ce îmi pulsează în vene
mi-a luat mințile, mă descumpănește, mă chinuie.
Ușor, ușor mă voi cufunda, fără vreo mână salvatoare.
Ușor, ușor mă voi îneca, fără nici cea mai mică remușcare.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Iar eu te voi blestema până-n ultimul ceas al vieții mele.
Mă vei nenoroci,
mă vei nenoroci...
Aș fi putut să prevăd din prima seară, din prima zi, că mă vei nenoroci.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Păcatul meu, obsesia mea, dorința pătimașă mă tulbură,
bătându-și joc de mine, sfâșiindu-mă, hăituindu-mă.
Făuritoare de iluzii, trăiesc c-o singură speranță.
Să-ți văd faldurile fluturând în timp ce cânți și dansezi.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Iar eu te voi blestema până-n ultimul ceas al vieții mele.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Aș fi putut să prevăd din prima zi, din prima seară, că mă vei nenoroci.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Credeam că-i iarna vieții mele, dar iată-mă pom tânăr din nou.
Eu, cel ce mă credeam de fier, la adăpost de văpăile trupești.
În flăcările patimilor mă mistui din cauza privirii unei necunoscute,
care ascunde mai mult mister decât lumina lunii.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Iar eu te voi blestema până-n ultimul ceas al vieții mele.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Aș fi putut să prevăd din prima zi, din prima seară, că mă vei nenoroci.
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Mă vei nenoroci...
Mă vei nenoroci, mă vei nenoroci...
Mă vei nenoroci...
Cine-i omul acela?
E o umbră ce mă urmărește sau o nălucă a nopții?
Dar de ce umbra mea pelerină și glugă ar purta?
Cine ești?
Arată-ți chipul!
Apropie-te!
Dezvăluie-ți identitatea!
Sunt conștiința ta. Ascultă-mă.
Dacă vrei să scapi de eșafod,
soldat al regelui,
îndepărtează-te de acest loc spre care pașii te-au condus.
Sunt soldatul regelui,
dar spune-mi,
tu, cel ce m-ai urmărit până aici,
nu ești slujitorul Domnului?
Al Domnului?
Dincolo de strada St. Denis
e un loc al plăcerilor
în care se-aprind lumânările la căderea serii.
Acolo, în câmp deschis,
ajunge să mergi doar o dată
și apoi vei reveni mereu în taverna din valea dragostei.
În valea dragostei, femeile ce practică amorul
ți se dăruiesc pe câțiva bănuți.
Nu vor nici aur, nici bijuterii.
Nici discursuri, nici declarații.
Doar câteva monede pentru a ți se dărui, femeile din valea dragostei.
Andaluze, evreice, maure... Vin din toate porturile.
Călătorii și negustorii se odihnesc aici o vreme.
Catalanii și flamanzii vin să-și irosească aici arginții.
Femei ce practicați amorul,
ascultați vorbele unui trubadur
ce-și strigă decepția în dragoste în taverna din valea dragostei.
Bateți tobele-n împrejurimi, veniți în valea dragostei.
Nu riscați să vă îndrăgostiți de podoabele din valea dragostei.
Între cearșafuri veți găsi flori pentru o noapte, plăceri pentru o zi.
Când trupu-mi tânjește după amor,
mă-ndrept spre valea dragostei.
Nimeni nu pleacă până-n zori din taverna din valea dragostei.
Dudui, îmi fie cu iertare.
O aștept pe frumoasa Esmeralda.
Cred că îi citesc soarta în liniile din palma mea.
În partea de miazănoapte a mahalalei, la răscruce cu Popincourt
toți hoții, toți pungașii se întâlnesc în valea dragostei.
Nobilii aici își pierd onoarea, pot fi văzuți amețiți sau beți.
În valea dragostei, femeile ce practică amorul, se dăruiesc pe câțiva bănuți.
Nu vor nici aur, nici bijuterii, nici discursuri, nici declarații.
Doar câteva monede pentru a ți se dărui
femeile ce practică amorul în valea dragostei.
În taverna din valea dragostei.
Voluptatea...
A mea fie voluptatea...
Trupului ei încă neîntinat.
A mea fie întreaga voluptate.
Nimeni în afară de mine
nu te va mângâia.
Înger întunecat al vieții mele,
te voi iubi în taina nopții.
Cu o singură privire mi-ai incendiat viața.
Culoarea pielii noastre
ca o singură torță se va aprinde.
Vreau să te iubesc cu prețul vieții mele.
Ia-mă... Ia-mă, dacă așa mi-e scris.
Să aflăm... Să aflăm dacă așa ți-e scris.
Phoebus...
Esmeralda...
Fatalitatea
e stăpâna destinelor noastre.
Fatalitatea,
când ne apare în cale...
Fatalitatea, că ești prinț sau cerșetor,
fatalitatea,
că ești regină sau desfrânată,
fatalitatea
dispune de viețile noastre.
Fatalitatea...
Fatalitatea...!
Fatalitatea...
Vorbește-mi despre Florența
și despre Renaștere.
Vorbește-mi despre Bramante
și despre "Infernul" lui Dante.
La Florența se spune
că pământul este rotund.
Și că mai sunt
și alte continente pe lume.
Vapoarele traversează oceanele deja
spre a găsi o rută spre India.
Luther va rescrie Noul Testament.
Sunt zorii unei lumi ce se divide.
Un anume Gutenberg
a schimbat înfățișarea pământului.
Tipografiile lui din Nürnberg
tipăresc în continuu...
Poeme pe hârtie,
discursuri și pamflete,
idei revoluționare
ce totul vor schimba...
Lucrurile mărunte le vor depăși pe cele importante,
iar literatura va înfrânge arhitectura.
Manualele școlare vor dărâma catedralele.
Biblia va distruge Biserica, iar oamenii îl vor ucide pe Dumnezeu.
Totul se va nărui treptat.
Vapoarele traversează oceanele deja
spre a găsi o rută spre India.
Luther va rescrie Noul Testament.
Sunt zorii unei lumi ce se divide.
Totul se va nărui treptat.
Totul se va nărui treptat...
Clopotele nu mai bat.
Catedrala tace.
Quasimodo e mâhnit.
Quasimodo e îndrăgostit.
N-a mai tras clopotele
de trei zile deja.
Quasimodo e mâhnit.
Quasimodo e înnebunit
pentru că suferă din dragoste...!
Clopotele pe care le trag,
sunt prietenele mele, sunt iubitele mele.
Vreau ca ele să strige,
să cânte și să sune
pe grindină și pe furtună,
pe ploaie și vânt
vreau ca ele să răsune.
La bucurie și la necaz.
Bat clopotele când ne naștem, bat clopotele când murim.
Bat clopotele în fiecare zi, în fiecare noapte, în fiecare ceas.
Bat clopotele când ne rugăm, bat clopotele când jelim.
Bat clopotele-n zori să ne trezim.
Pentru duminica Floriilor, de Duminica Tomii.
În ziua de Crăciun și de ziua fiecărui sfânt.
De Bunavestire, de Înviere.
De Sfântul Valentin și în Vinerea Mare.
Când sunt sărbători și procesiuni,
dintre care, cea mai frumoasă, e cea de Corpus Christi.
De Anul Nou, de Bobotează, de Paști, în zi de bucurie,
de Rusalii și pentru limbile sale ca de foc.
Pentru miruiri, pentru comuniuni.
De Angelus și îngropăciune, de Ziua mâniei.
De Ridicare la Cer și de Adormirea Maicii Domnului.
Pentru toate osanalele și la fiecare aleluia.
Însă cele pe care le prefer
dintre aceste femei de fier
sunt cele trei Marii,
prietenele mele cele mai dragi.
Maria Mică,
pentru pruncii înmormântați.
Maria Mare,
pentru mateloții ce pleacă pe mare.
Însă când bat clopotele pentru Sfânta Marie,
pentru îndrăgostiții ce se cunună,
inima-mi nu mai surâde, plânge.
Și simt că mă sting...
Văzându-i atât de fericiți, văzându-i atât de bucuroși,
fără ca vreo femeie să mă mai privească vreodată în ochi.
Văzându-i uniți, văzându-i de plecare pregătiți
către stele, sub bolta cerească.
Toate clopotele pe care le trag, la fiecare "Doamne miluiește",
cântă osanale și aleluia, și cântă de mânia Domnului.
Clopotele bat a nenorocire, clopotele bat a fericire.
Dar clopotele acestea nu bat nicicând pentru mine...
Clopotele pe care le bat
sunt prietenele mele, sunt iubitele mele.
Vreau ca ele să sune tare
cât Esmeralda în viață este.
Ca lumii întregi să spună
că Quasimodo o iubește pe Esmeralda!
Gringoire, unde ți-e soața?
N-o mai vedem dansând la Notre Dame.
Sincer să fiu, nu știu.
Dumneata ești preot, eu poet. Noi nu avem soațe femei.
A ta e religia, iar a mea e poezia.
Unde e Esmeralda ta?
Străzile din Paris
sunt pustii fără ea.
E singură într-un turn,
departe de cei ce se tem
c-au fost vrăjiți de ea.
Ce tot spui, poetule? Vorbești în dodii.
Nu-mi evita întrebarea și spune-mi de-ai văzut-o.
Unde-i Esmeralda mea?
Regatul minunilor și-a pierdut regina.
Pare o vrăbioară
ale cărei aripi
au fost retezate.
O vei găsi în temnița Santé.
De n-o vei salva, condamnată va fi
la spânzurătoare.
Nu-mi mai spune niciun cuvânt.
Unde e Esmeralda noastră?
Străzile din Paris
sunt pustii fără ea.
E ca o vrăbioară
ale cărei aripi
au fost retezate.
Păsările ținute în colivie...
Mai știu oare a zbura?
Copiii maltratați...
Mai pot oare să iubească?
Eram ca o vrăbioară...
Am sosit când s-a făcut primăvară.
Alergam pe străzi,
cântând cântece țigănești.
Unde ești, clopotarule?
Unde ești, Quasimodo?
Vino să mă salvezi de funie.
Vino să mă slobozi din zăbrele.
Unde ești, Esmeralda mea?
Unde te ascunzi de mine?
Au trecut deja trei zile
de când nu te mai vedem pe-aici.
Ai plecat într-o călătorie
cu frumosul tău căpitan?
Nelogodiți, necununați,
de parcă ați fi fost păgâni?
Sau poate că te-ai prăpădit,
fără vreo rugă sau coroană.
Să nu lași vreodată vreun preot
de tine să se apropie.
Ții minte ziua de la târg?
Când m-au legat de-o roată...
Când ți-am dat să bei apă...
În genunchi eu am căzut...
Și-n acea zi devenit-am
prieteni pe viață, până la moarte.
Există o legătură între noi
ce-atât de puternic ne leagă.
Păsările ținute în colivie...
Mai știu oare a zbura?
Copiii maltratați...
Mai știu oare să iubească?
Condamnați... Arestați...
Acuzați... Întemnițați...
Alungați... Expulzați...
Exilați... Deportați!
Culoarea pielii mele,
contra culorii pielii tale.
Muzica pe care o cânți tu,
contra muzicii pe care dansez eu.
Suferința exilului
pe străzile orașului tău!
Cum să clădim o lume
în care să nu mai existe
excluziuni?
Cum să clădim o lume
fără suferință și bariere?
Umiliți... Respinși.
Oprimați... Înjosiți.
Torturați... Suprimați.
Decimați... Masacrați!
Țara mea, ce o port
în inimă și-n trup,
e țara ta, ce-mi aduce
necazuri și moarte!
Căldura amiezii,
sub cerul tău, mereu înnorat!
Cum să clădim o lume
fără suferință și bariere?
Cum să clădim o lume
în care să nu mai existe
excluziuni?
Condamnați... Arestați...
Acuzați... Întemnițați...
Alungați... Expulzați...
Exilați... Deportați!
Condamnați...!
Condamnați...
Esmeralda, ești acuzată
de a-l fi rănit pe căpitanul arcașilor.
Dacă-i rănit, e încă în viață.
Lasă-mă să-l văd măcar o clipă.
L-ai sedus și l-ai fermecat,
apoi l-ai înjunghiat.
N-am fost eu de vină, jur pe viața mea.
Dar erai singură cu el în pat.
Un popă drăcesc mă urgisește,
pe-ascuns în noapte se ivește...
Copila are năzăriri,
e muncită de năluciri...
Cu el aduci, domnule, dumneata!
Priviți-i din ochi flacăra!
E vrăjitoare, o venitură,
țigancă e, deci o păgână!
Mărturisești uciderea de care te învinuiesc?
Eu victima sunt; nu am ce să mărturisesc.
Atunci, căzniți-o!
Până mărturisește...
De-o fi să-ndure, vom ști că se-ndărătnicește!
Puneți-i piciorușul sub șurub și strângeți...
Strângeți!
Mărturisești?
Îl iubesc... asta mărturisesc!
Desfăceți-i mâinile și picioarele...
Ucigași... Ucigași!
Copilă rătăcitoare, ți-ai mărturisit lucrarea vrăjitorească,
fapta de curvie și tulburarea lui Phoebus de Chateaupers!
Vei fi dusă doar în cămașă, desculță și cu lațul la gât
la locul numit Greve, unde vei atârna...
În spânzurătoarea cetății.
Phoebus...
De-o fi-ncă viu, prin vreun noroc, spuneți-i că-l iubesc cu foc!
Phoebus...
De mă auzi, vino degrabă și spune-le să mă sloboadă!
Phoebus...
Spune-le că nu te-am ucis...
Phoebus...
Acel cuțit din mâna mea l-am pus cu grijă pe podea...
Phoebus...
Omul cernit ce ne-a urmat asupra ta s-a aplecat...
Phoebus...!
Cu-al meu cuțit te-a junghiat...
Phoebus...
Făgăduie-mi c-o vei păstra în minte pe Esmeralda...
Phoebus...
Cea care-n piață îți dansa și a ei viață ți-o dădea...
Phoebus...
De ai veni și m-ai lua...
Departe-n Andaluzia...
Phoebus...
Fericit am fost până a te cunoaște...
Mi-am ferecat adânc în mine
pornirile trupești în tinerețe năbușite,
cât am slujit iubitelor mele, religia și știința.
Să fii prelat și femeie să iubești...?
Să o iubești...
Cu-ntreaga tărie a sufletului!
Împotriva vântului, a valurilor, eram de neclintit...
Semeț și drept ca un turn de catedrală.
Când ai venit ca viermele ce pe dinăuntru roade...
Și ai stârnit în mine văpaia unui vechi vulcan.
Să fii prelat și femeie să iubești...?
Să o iubești...
Cu-ntreaga tărie a sufletului!
Trăiam departe de femei, chinuit de pofte trupești,
când, în puterea nopții se ivi un fulger.
Abătut de la rugăciune, am deschis fereastra
zorilor ce se iveau și odată cu care ai apărut și tu.
Să fii prelat și femeie să iubești...?
Să o iubești, da, să o iubești
cu-ntreaga tărie a sufletului!
Să fii prelat și femeie să iubești...?
Cu o mână mă alinți, mă schingiuiești cu alta,
fă-mă să-mi ispășesc păcatul...
Iadul în care vei merge va fi și iadul meu,
dar și-al meu paradis...
Să fii prelat și femeie să iubești...?
Să o iubești, da, să o iubești
cu-ntreaga tărie a sufletului!
Să fii prelat și femeie să iubești...?
Femeie...?
Când te văd pe cal venind, te privesc cu drag, cu jind,
întruchiparea dăruirii, ești o forță a naturii...
Ori biet supus al depravării, animal al desfătării?
Oare cauți doar aventură? Inimă nu ai sub armură?
A mea-i curată ca mărgeanul, vin' să-ți potolesc aleanul...
Povestea asta-o vom uita, te voi iubi de-mi vei jura,
te voi iubi de-mi vei jura că negreșit vor spânzura
țiganca...
Visurile-mi de copilă, cusute-n roz, ca în idilă,
le las la lup să le sfâșie
dar nu uita că-s albă mielușea
pătată doar pe blana mea...
Vorbele-ți dulci sunt doar ocăruri, juruințele, sperjururi.
Inima-mi se împietrește și te conjur: hotărăște,
de feciorie mă dezrobește, înșfacă-mă obrăznicește,
arată-mi pasiunea ta, te voi iubi de-mi vei jura
că negreșit vor spânzura
țiganca...
Te voi iubi de-mi vei jura, te voi iubi de-mi vei jura
că o vor spânzura pe Esmeralda...
Că vor spânzura țiganca...
Minte și trup, fost-am vrăjit,
nomada-n farmece m-a-nlănțuit.
De tot m-a zăpăcit, nimic n-am mai simțit,
în mrejele-i orbit, aproape c-am murit.
Omul ce te-a-nșelat era rău deocheat...
Dar astăzi, vindecat, de tine-namorat,
la suflet curățat,
de încă m-ai mai vrea, degrab' m-oi înturna!
M-a descântat cu greu,
nomada nu voia decât aurul meu.
De tot m-a zăpăcit, nimic n-am mai simțit,
dar azi am revenit, la tine re-ntregit.
Mi-a descântat rău, pe ursită,
la moarte-acum nomada-i osândită!
De tot m-a zăpăcit, nimic n-am mai simțit,
dar ca pe tine, eu, pe alta n-am iubit.
Doar pe tine te-am iubit...
Doar pe tine te-am iubit...!
Duhovnic sunt, de moarte venit-am să te gătesc...
Mi-e frig, mi-e foame...
Lasă-mă să plec, nimănui n-am greșit...
Ascultă clopotul: de cinci dimineața bate.
Curând vei ieși pe poartă, într-un ceas tu fi-vei moartă!
Într-un ceas... eu fi-voi bine!
Vom vedea pe sub furci de-i mai dansa!
Dar ce ți-am făcut oare, de mă urăști așa de tare?
Nu din ură te-osândesc, ci pentru că te iubesc...
Te iubesc!...
Dar ce ți-am făcut oare, de mă iubești așa de tare?
Eu, țigancă de maidan, tu, popă la Notre Dame?
Te-am văzut dansând în piață,
sub soare-ntr-o dimineață.
Pân-atunci nu mai văzusem,
că exiști, eu nu crezusem.
Un tremur mare m-a cuprins,
până-n inimă a pătruns.
De acea zi-mi tot amintesc...
În oglindă când privesc,
pe Lucifer cred că-l zăresc
sub chipul meu omenesc.
Va veni, îl mai aștept...
Phoebus al meu, soarele meu.
Ibovnic îmi va fi
iubirea mea, minunea mea.
Vin-încoa, ucigaș!
De mâinile mele mori, de tine nu mă tem.
Ca un câine voi mușca!
Du-te, buhă rău-prevestitoare!
Nu voiam altceva
decât o clipă de fericire...
Îți ofer să alegi,
înaintea zorilor:
spânzurătoarea sau eu,
moartea sau dragostea.
Mormântul sau patul meu?
Moartea sau viața?
Trebuie să spui doar "da"!
De aici de te-oi lua,
înapoi eu te voi da
fraților tăi, țiganilor,
fraților tăi într-ale diavolului...
Pleacă!
Pleacă...
Eliberați!
Evadați!
Scăpați!
Zburați!
I-am lăsat...
Să scape!
Acum au...
Evadat!
- Eliberați... - Evadați!
- Scăpați... - Zburați!
- Înfocați... - Înfierbântați!
- Răsculați... - Revoltați!
- Eliberați... - Evadați!
- Scăpați... - Zburați!
- Înfocați... - Înfierbântați!
- Răsculați... - Revoltați!
Erau închiși,
temnița le-am deschis...
Acum au scăpat...
Acum s-au depărtat...
Au cerut...
Drept de-adăpost...
Dați-le...
Drept la-adăpost...
Eliberați!
Evadați...
Scăpați...
Zburați...!
Au cerut...
Drept de-adăpost...
Eliberați...!
Eliberați!
Eliberați!...
Lună...
Ce lucești colo-sus...
Peste...
Acoperișurile din Paris...
Vezi...
Cum poate omul din dragoste suferi?
Frumos...
Astru solitar...
Ce mori...
La venirea zilei...
Ascultă...
Cântecul pământului ce spre tine se-nalță...
Ascultă strigătul omului în durere,
pentru care, un milion de stele
nu-s precum ochii celei pe care o iubește...
Fatal o iubește...
Lună...
Ce șezi în întuneric...
Până la sosirea zorilor...
Ascultă...
Cum urlă inima fiarei omenești...
E tânguirea lui Quasimodo,
jelind, cu-amar fără seamăn...
Al său glas, peste munți și văi,
până la tine se înalță!
Lună...!
Veghează peste această ciudată lume,
ce-și adaugă...
Glasul la al îngerilor cor...
Lună...
Ce lucești colo-sus...
Spre...
Pana a-mi lumina...
Vezi...
Cum poate omul...
din dragoste suferi...?
Din dragoste...?
Îți las acest fluier, să mă poți chema...
Ziua vei sta aici, dar noaptea vei putea cutreiera...
Pe acoperișul catedralei, sub stele...
Nu mă auzi, dormi deja... Afară, lumea e așa de rea...
Așa frumoasă ești când dormi...
În somnul tău, Esmeralda,
oare visezi la al tău soare?
Doamne, lumea e nedreaptă: el, frumos, iar eu, un hâd.
Chiar și luna de ți-aș da, tot n-ai vrea să mă iubești.
Iar el, făr-un singur gest, făr' cuvânt, făr-o privire,
a așternut gingășia în ochii tăi mari și negri.
Trupul i-l vei dărui, crezi ce-ți va făgădui...
Pentru ce-are-afară îl iubești, înăuntru nu-l privești...
Doamne, lumea e nedreaptă: el e domn, iar eu, mojic.
El și luna ți-o va da, ție, ce nu ceri nimic.
Doamne, lumea e nedreaptă: iubește-ți frumosul cavaler.
Satinul pielii-ți măslinii nu-i pentru toți netrebnicii.
Hidoșenia mea-ți insultă obraznica frumusețe.
O greșeală a naturii ce n-a fost darnică și cu mine...
Doamne, lumea e nedreaptă: n-avem soarta altora...
Noi n-avem strop de noroc - inimă au însă ei?
Se nasc în dantele moi, să facă dragoste și război,
iar noi, viermii pământului, avem traiul omului.
Dar în ce parte e Domnul, oare-n sfântul ostensoriu,
ori lângă cei ce Lui I se roagă, dimineață, prânz și seară?
Iisus, al nostru Dumnezeu, nu i-a ales El mereu
pe regii-magi și-aurul lor, nu pe noi, sărmani păstori?
Doamne, crudă este viața pentru inimi ce se caută...
Eu, un hâd, iar tu, frumoasă...
Cum ai putea...
Să mă iubești...?
Ce frumoasă-i noaptea...
Ce singură-s eu...
Nu aș vrea să mor...
Vreau să mai cânt, să dansez, să râd...
Nu vreau să mor...
Să mor...
Înainte de a fi iubit...
Să trăiesc...
Pentru cel pe care-l iubesc...
Să iubesc...
Mai mult ca dragostea însăși...
Să dau...
Fără să aștept nimic în schimb...
Liberă...
Viața să-mi aleg...
Fără osândire...
Fără vreo oprire...
Liberă...
Fără Dumnezeu și țară...
Cu numai un botez...
Cel al ploii de sus...
Să trăiesc...
Pentru cel pe care-l iubesc...
Să iubesc...
Mai mult ca dragostea însăși...
Să dau...
Fără să aștept nimic în schimb...
Lumile ce ne despart...
Reuni-se-vor cândva...
Cât de mult s-o cred aș vrea...
Și de-ar fi să-mi dau viața...
Viața-mi voi da...
Istoria a schimba...!
Să trăiesc...
Pentru cel pe care-l iubesc...
Să iubesc...
Mai mult ca dragostea însăși...
Să dau...
Fără să aștept nimic în schimb...
Să iubesc...
Cum noaptea iubește ziua...
Să iubesc...
Până din iubire mor...
Adăpostiți-ne...!
Adăpostiți-ne!
Soldați ai regelui, vă îndemn să ieșiți pe poartă!
În numele bunei-cuviințe, după cum sufletul și mintea vă spune,
vă dau dreptul să le încălcați dreptul
la adăpost!
Destul cu acești fără de acte!
Destul cu acești desculți!
Destul... Destul!
Destul cu acești fără de acte!
Destul cu acești desculți!
Destul... Destul!
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Notre Dame, îndură-te de noi, adăpostește-ne, adăpostește-ne...
Esmeralda, eu mor...
Surioară...
În numele tuturor fraților tăi...
Ascultă-mi rugămintea...
Aici tu ai crescut,
aici e țara ta!
Spune-o să te aud...
Pentru mine, Esmeralda...
Suntem venetici...
Fără de acte; bărbați și femei,
fără adăpost.
Suntem venetici...
Suntem mai mulți de-o mie, bătând la porțile orașului.
În curând vom deveni zece, apoi o sută de mii!
Lumea se va schimba, se va omogeniza!
Vom fi milioane ce-ți vom cere îndurare!
Adăpostiți-ne... Adăpostiți-ne!...
În numele Regelui, ordinea a fost restatornicită, prin voia Curții din Paris.
Jună Esmeralda, vei fi spânzurată pentru vrăjitorie!
Iar voi, nelegiuiților, veți fi expulzați...
Exilați...
Deportați...
Expulzați...
Exilați...
Deportați...
Expulzați...
Exilați...!
Deportați!...
Expulzați...
Exilați...
Deportați...
Frollo...!
Domnul meu, mântuitorul meu...
Tu, preot al Domnului...
Aveai o inimă, totuși...
O inimă...
O inimă ce poate iubi...
O inimă ce poate plânge...!
O inimă ce poate sângera!...
O inimă ce poate ucide!
Privește la ea...!
La frumoasa ta Esmeralda...!
Adu-ți aminte, Quasimodo, de cea care dansa pe estacadă...
Eu sunt cel care a dat-o pe mâna călăului...
Pentru că nu m-a vrut pe mine!
Tu ai făcut asta... tu!
Va muri ca un Iisus pe cruce...!
Privește colo-jos, spânzurătoarea din piața Greve o așteaptă!
Esmeralda ta va fi spânzurată în ziua ce stă să-nceapă!
Frollo!
Dați-o la mine...!
Dați-mi-o-napoi!
Lăsați-o la mine...
Este a mea...!
Esmeralda mea...
Nu pleca...
Rămâi cu mine...
Când anii vor fi trecut...
Ne vor găsi pe sub pământ...
Oasele îmbrățișate...
Pentru a spune-ntregii lumi...
Cât a iubit-o Quasimodo...
Pe Esmeralda, țiganca...
Cel de Dumnezeu hâd lăsat,
să-și poarte crucea ajutat,
să-și poarte crucea ajutat...
Trupu-mi devorați, sângele mi-l beți,
vulturi ai Muntelui Vultanilor...
Ca moartea, peste veacuri,
să ne lege numele...
Lăsați-mi sufletul să zboare,
departe de mișeliile pământului...
Lăsați-mi sufletul să se topească
în lumina universului...
În lumina universului...
Dansează, Esmeralda mea...
Cântă, Esmeralda mea...
Dansează iarăși pentru mine...
Te doresc pân-am să mor...!
Dansează, Esmeralda mea...
Cântă, Esmeralda mea...
Lasă-mă cu tine a veni...
Pentru tine a muri nu înseamnă a muri...
Dansează, Esmeralda mea...
Cântă, Esmeralda mea...
Vino în brațele mele să dormi...
Te doresc pân-am să mor...!
Dansează, Esmeralda mea...
Cântă, Esmeralda mea...
Dincolo de lumea de dincolo...
Pentru tine a muri nu înseamnă...
A muri...
Dansează, Esmeralda mea...
Cântă, Esmeralda mea...
Lasă-mă cu tine a veni...
Pentru tine a muri nu înseamnă...
A muri!
Traducerea: Kprice & Reef Subtitrari-noi Team